"Микита Сергійович, батечко наш, заступник. Важко нам, обірвані ми всі, голі й босі, брудні й голодні, на людей не схожі, гірше худоби живемо. Ніколи нам не було так важко, як в цю хвилину. Люди з голоду мруть, діти від недоїдання і хвороб стали каліками. Харчуємося ми лободою, корою, а у кого є гроші - їдуть у місто і купують хліб у комерційних магазинах, но за хлібом іти далеко - 140 - 160 км, а у нас ніхто не продає, з колгоспу ми нічого не отримали і не маємо надії, все згоріло, а Ярина дуже слабка, і як виконаємо план, то всі подохнемо.

Багато хто з колгоспників збирається виїжджати на Кавказ і в Середнь Азію, там, всі говорять, життя багатше і дешевше, а Україна зубожіла і ніхто на неї не звертає уваги. Живуть зараз гарно тільки хитруни, спекулянти, шахраї, злодій, а їх багато. А простій людині не добитися правди, всі на нюю кричать і не вірять. По зведеннях наш район самий відсталий в області. Надій ніяких, усі ми вбиті горем, із злиднів нам не вийти.

Якщо ви, Микито Сергійович, нам не допоможете, то у нас сил уже не вистачить, а із області нас ніхто не чує, з кожним роком все гірше і гірше. Колгоспи, як не працюй. а гарантії немає, що отримаєш. В селі було шумно. а тепер уже ніхто ні свят. ні весіль не справляють, всі збідніли і нікого це не цікавить. А молодь наша ходить в ганчір і їй не до веселощів, а комсомольці і партійці мовчать. В газетах пишуть, що все добре, а в нас все погано. В районі все погано, гірше, ніж було 10 років тому. І базара немає, і церкву повалили, і ставок повалили, і лазня не працює. Наші родичі з Піщанки кажуть, що Піщанка стала гірше, ніж село.

Люди всі змінилися - худі, чорні, злі. Говорять. що тепер правди немає, але правда повина бути. Ми просимо у Вас підтримки. Микита Сергійович, зверніть увагу на наше село Попелюхи Піщанського району. Допоможіть нам хоч у цьому році".