ВАСИЛЕВСЬКИЙ ПАНТЕЛЕЙМОН КАЗИМИРОВИЧ

народився 1922 року

в селі Пахутипці

Волочиського району

на Хмельниччині.

Учасник Великої Вітчизняної війни,

економіст за освітою,

нині живе в Дрогобичі.

Все описане тут відбувалося в селі Масівцях біля Проскурова, тепер Хмельницького. Мій батько (вітчим) за національністю був литовець, а за фахом — фельдшер. З літа 1932 року до 2 травня 1933 року він завідував у цьому селі колгоспним медпунктом.

У Масівцях голод почав даватися взнаки вже з жовтня 1932 року. Спочатку на селі вмирали одна-дві людини на п'ятиденку (тижнів тоді не було), та поступово смертність збільшувалася з дня на день. І тільки-но з'явилися перші жертви голоду, як одного дня до батька на роботу прибули уповноважений Проскурівського ДПУ разом з головою сільради Гуменюком. Чекіст з ДПУ взяв з батька підписку про нерозголошення ніде нікому правдивих причин смертності колгоспників, а також зобов'язали його щодня ходити до сільради писати акти — діагнози про мнимі причини смертей загиблих з голоду. Прізвища померлих та всі відомості на них батькові повідомляли в сільраді, а самі нещасні на той час вже лежали в ямах під лісом...

В актах про причини смерті батько мусив вказувати різні хвороби, крім гострозаразних. Акти писалися під копірку в двох примірниках відразу на всіх померлих протягом доби, проти прізвища ставилася вигадана причина смерті. Дітей віком до року чомусь зовсім не дозволяли записувати до тих актів. Документи підписувалися медиком — батьком, а також головою або секретарем сільради. Перший примірник раз на п'ятиденку забирав до Проскурова чекіст з ДПУ, а другий лишався в голови сільради. З березня 1933 року, коли смертність зростала чимдалі, тих актів більше не складали, а трупи вивозили до будь-яких ям.

У батька саме тоді почали опухати ноги з голоду. Він, бувало, повертався додому з сільради після «актировки», з пам'яті записував до свого особистого зошита всіх померлих, мама називала той список «поминальником». Той «поминальник» переховували аж до весни 1937 року, коли ми вже були далеко від України — в Ярославській області. Лише тоді, побоюючись шаліючої єжовщини, батько, на жаль, спалив страшний список, в котрому було записано 196 жертв з Масівець за час від жовтня 1932 року до березня 1933 року. Пам'ятаю також, коли ми вже були в Росії, в 1934 році мій одногрупник-товариш Тодось Осадчук писав, що з нашої колишньої третьої групи (класу), де до голоду було 33 учні, залишилося в живих лише 13 дітей. А його батько — секретар сільради Осадчук Пилип Семенович, у листі до моїх батьків зазначав, що в селі за час голоду вимерло понад 300 душ.
Пригадую ще й таке горе, що спіткало нас на початку 1933 року в Масівцях. Після сумного-сумного Різдва помер восьмирічний Владик — си нок вітчима, а мій братик-зведенець, дуже гарний, добрий, милий хлопчик, з яким ми обоє щиро, по-братськи любилися.

Для батька то був страшенний душевний удар, а для моєї збідованої мами — не менший, бо вона його любила, як мені тоді по-дитячому здавалося, набагато більше, ніж мене — рідного.

Саме після того горя, коли батько пішов до Проскурова до свого начальства в райздороввідділі по черговий убогий «пайок» харчів, йому було категорично відмовлено і сказано буквально так: «Если бы ть бьл партийным, то, возможно, мы чем-то помогли бы, а так пусть тебя кормит колхоз, который ты обслуживаешь».

Батько, повернувшись звідти додому, плакав. Розповідав нам з мамою про ту жорстоку кривду, завдану йому за чесну працю.

Ми почали страшенно бідувати, залишились на голодному роздоріжжі, бо голодний колгосп не міг нам чимось допомагати.

Перевести батька на роботу до міста чиновники також не хотіли. Батько розпочав напівлегальне листування з Москвою (НКПС), аби завербуватися за своїм фахом кудись на залізницю, де видавали харчові картки. Нарешті через чотири місяці з допомогою згаданого П. С. Осадчука батькові пощастило з тим наміром.

Розказане тут «маскування» моїм батьком-вітчимом причин голоду на селі в ті страшні роки я — десятилітня тоді дитина — не міг, звичайно, знати. Лишень наприкінці 1945 року, коли я демобілізувався після війни і приїхав до батьків на Кубань, де вони тоді жили, батько за скромненьким новорічним столом — першим після війни — розповів уперше мені всі згадані вище факти, подробиці, застерігаючи водночас, щоб я, боронь Боже, десь, комусь не проговорився. Це й зрозуміло! Адже ж за таке розголошення, як і за

найменшу згадку про голод, за часів «отца народов» можна було легко заробити пункт 10 статті 58-ї та й «поехать бесплатно» щонайменше на десять років милуватися... північним сяйвом або — «строить новнй стране Комсомольск», як співалося в тодішній гулагівській пісні...