| Головна | 1921-22 | 1932-33 | 1946-47 | Джерела | Словник |

Голодомор 1921-1922 рр. | Голодомор 1932-1933 рр. Голодомор 1946-1947 рр. | Художня лутература Серп і молот - зате голод! Чорні часи історії Тема голодоморів давно вже не є забороненою. Починаючи з часу одержання Україною незалежності, ця тема зайняла своє місце на сторінках часописів і наукових збірників, з’явилися численні публікації та книги. Особливо багато таких матеріалів побачили світ 1993 року, коли відзначалася 60-та річниця трагедії українського народу. І все ж “білих плям” залишається ще доволі. Як правило, коли говорять про голодомор, мають на увазі голод 1932-33 років. Порівняно з попереднім та наступним , що були за радянські часи, цей голод найбільший і найстрашніший за своїми наслідками. Про голодомори часів громадянської війни та післявоєнний пишуть значно менше.

Голод 1921-22 років офіційно не замовчувався в радянські часи, але й не досліджувався. Вважалося, що його спричинили небачена посуха, а також виснаження сільськогосподарського виробництва за часи революцій, першої світової та громадянської воєн. До того ж постраждала не лише Україна – Поволжя теж зачепив голод. А радянська влада та міжнародна громадськість робили все, аби врятувати людей. Вважалося також, що жертви були не настільки й значні. отже ні до чого робити з цього трагедію.

Останній в історії нашої країни голод 1946-47 року теж вивчений недостатньо. Вину за його виникнення прийнято звалювати на ті ж погодні умови: сильні морози та літню посуху. Знову ж, повоєнні негаразди.

Між тим, корені у всіх голодоморів єдині й полягають у політиці комуністичної влади.

Науковці, які серйозно досліджують ці чорні часи історії, як правило, називають їх спільні причини. Більшовицька влада, намагаючись створити єдине “безкласове” й “рівноправне” суспільство, намагалася в першу чергу знищити все, що цьому процесові заважало. А заважало багато чого.

В Україні, яка довгі часи була традиційною житницею Російської імперії та Європи, панувало індивідуальне господарство. Отже усуспільнення землі та засобів виробництва, створення комун, артілей, СОЗів, а згодом колгоспний рух не знайшли тут ні розуміння, ні тим більше підтримки. Колективізація проводилась під дулом нагана, шляхом примусу та репресій. Господарства, створені насильницькими методами, яким не стільки давали, скільки від них вимагали, не могли забезпечити потреби країни в продовольстві. Тим більше, що потреби нескінченно зростали. Тоді держава знову застосувала звичний метод – експропріації. Плани хлібоздачі чомусь розповсюджувалися не тільки на зерно. Заготівельні бригади вигрібали також картоплю, буряки, квасолю – усе їстівне. Чистили як комори господарств, так і селянські. Цей універсальний метод використовували напередодні кожного голодомору. До уваги не бралися такі поважні причини, як неврожаї, кількість дітей в сім’ї, сумлінна праця. Понад усе ставилися інтереси держави і влади.

Для збільшення хлібоздач застосовувалися репресії – назви колгоспів заносили на так звані “чорні дошки”, їхніх керівників віддавали під суд, у пресі постійно друкувались розгромні матеріали проти ворогів народу, які приховують від держави зерно. Тим часом ці “вороги” помирали від голоду, не маючи чого їсти. А уряд продовжував боротися за поставки хліба. З сільських магазинів вивезли продукти і промислові товари, селянам заборонили виїжджати з сіл, переслідувались їхні спроби виміняти хоч якісь харчі по містах чи в сусідніх республіках. Чергові постанови влади забороняли знесиленим людям зрізати колоски навіть на власних городах. Чи не знущанням над людьми, чи не спланованими акціями, призначеними знищити українське село були всі ці заходи радянської влади?

Вони таки досягли бажаної мети. Мільйони людей були винищені, ще й досі історики сперечаються, яка ж дійсна кількість жертв. Виступи селян проти колективізаціїї припинилися, нікому більше не хотілося мати власної землі, в хліборобській країні зник хлібороб-господар, натомість виник покірливий раб. Ті, кому під час голоду поталанило вижити і вирватися з села, поповнили лави робітничого класу і, на думку уряду, це було добре – адже попереду маяла грандіозна індустріалізація. Зник в Україні й сам дух українства, перервались народні традиції, предківські звичаї.

Все, що відбувалося в ті чорні часи в Україні, стосується й Дніпропетровщини, яка кожного разу страждала від голоду чи не найбільше. Про це говорять спогади людей, які пережили ті часи і вижили, про це свідчать документи часу – постанови уряду, вироки суду...

Це – наша історія, її трагічні гіркі сторінки. Нащадки не мають права забувати ні про радість, ні про біль свого народу.

м. Вінниця