Насильницька хлібозаготівля не припинялась. Сталінський режим продовжував війну із своїм народом.

Не дивно. що колгоспники в посушливий 1946 р. одержали низький урожай. В Жмеринському районі, наприклад, пшениця на площі 5554 га вродила в колгоспах по 4,2 ц., в радгоспах по 10 ц., жито на 4540 га відповідно по 4,9 і по 10 ц., ячмінь на 5597 га - по 4,3 та 5 ц., просо на 1277 га - по 6,8 та по 6 ц. на гектар. однак окремі господарства, де існувала краща організація праці, одержали вищий врожай.

Навіть у тих посушливих умовах Поділля могло б виконати хлібопоставку і забезпечити населення продуктами харчування. Однак держава вигребла все, що було вирощено на колгоспній, радгоспній ниві та на городах колгоспників. Із урожаю 1946 р. Вінниччина здала в план хлібопоставки 375923 т. збіжжя, або стільки ж, як у 1932 р., коли область займала вдвічі більшу територію.

Спорожнивши колгоспні засіки, районні організації взялися за посівні матеріали. Окремі голови колгоспів намагалися залишити для своїх потреб хоч мінімальну кількість зерна. До них негайно виїжджали з району спеціальні бригади, які, подібно "червоній мітлі" 1932 р., вимітали всі закутки. В Козятинському районі, наприклад, уповноважені виявили 2 тис. ц. збіжжя, в Джуринському - 604 ц. посліду, все реквізували і відправили на хлібоприймальний пункт.

За раніше розробленою методикою, призвела до трагічного голоду 1933 р., у селянина і в 1946 р. відбирали не тільки хліб, але і м'ясо, молоко, яйця та іншу сільськогосподарську продукцію. Для цього було створено нове Міністерство заготівлі. Раймінзаг без суду у прокурорського дозволу мав право відібрати у селянина все, попадало під руку.

Післявоєнне село постачало країні не тільки зерно, але й різноманітну сільськогосподарську продукцію та сировину. Поділля, як і більшість регіонів України, спеціалізувалося на виробництві цукрових буряків, картоплі, молока, м'яса, яєць. Переважна кількість овочів, тваринницької продукції надходила державі не від колективних господарств - власників землі, а із селянських присадибних ділянок, площа яких не перевищувала півгектар.

Тисячі жебраків можна було зустріти на території Тернопільської, Волинської, Львівської та інших західних областей України. Місцеве населення співчутливо ставилось до побратимів, ділилося з ними хлібом-сіллю. На жаль, багато хто вже забув про це.

Беззахисних, гнаних голодом всюди підстерігало лихо. На вокзалах їх затримували так звані загороджувальні загони. У своїх діях працівники міліції керувалися постановою Раднаркому СРСР від 28 червня 1942 р., яка категорично забороняла будь-якому без спеціальних перепусток їздити залізничним транспортом. Тільки в 1945 р. на станціях Вінницького відділку залізничний безкоштовний проїзд знято із пасажирських вагонів 32937, з вантажних - 26979 чоловік.

Гнані бідою все одно захоплювали поїзд за поїздом. В дорозі їх переслідували банди грабіжників, які нападали на беззбройних чоловік і жінок, силоміць відбирали в них останні прожитки, часто на ходу поїзда викидати із загонів.

Восени 1946 р. з районів надходили повідомлення про те. як колективні господарства закінчили сільськогосподарський рік. Зерна намолотили мало, ледве розрахувалися із державою. Тому колгоспники залишилися без хліба, а тваринницькі ферми - без фуражу. Взимку 1946 - 1947 рр. почався масовий падіж худоби. У січні в області загинуло 2057 коней, 556 голів великої рогатої худоби та 996 свиней.

Селяни добре розуміли. що основною причиною лиха, насувалося на них, була згубна політика тодішнього уряду, який попри реальне становище в країні намагався за рахунок села якнайшвидше відбудувати зруйновану промисловість.

Зима 1946 - 1947 рр. була голодною для міста, так і для села. Робітники й колгоспники залишали роботу, і, шукаючи порятунку, як і минулого року, відправлялись в Західну Україну. Документи відзначають, що всі поїзди, вантажні і пасажирські були дощенту заповнені людьми. За останню декаду лютого 1947 р. у Вінницькій області збільшилась кількість крадіжок і пограбувань колгоспних комор, де зберігався посівний матеріал.

Та це була ще не вся правда, бо вже взимку 1947 р. тільки медичними працівниками виявлено десятки тисяч виснажених і пухлих людей. В лютому зареєстровано багато колгоспників, які померли з діагнозом "дистрофія".

Уряд виділив Вінницькій області допомогу 1400 т збіжжя за умовою, що колгоспи повернуть з урожаю 1947 р. не тільки позичку. але й додаткових 10%, або на 140 т більше від позиченого. Починаючи з 1 квітня організувалося гаряче харчування для дітей та інвалідів Великої Вітчизняної війни. за даними на 20 квітня в області функціонувало 503 харчувальних пункти, які підгодовували 5384 дітей, круглих сиріт, 1447 інвалідів Великої Вітчизняної війни, 3494 тих, чиї бать загинули в боротьбі із фашистами, 7410 хворих, які перебувають на стаціонарному лікуванні, та 12994 інших.

Тяжкі економічні обставини складалися на Поділлі в 1947 р. В колгоспах не вистачало насіння для весняної посівної компанії. Худоба незабезпечена грубими кормами і концентратами, гинула. Тракторний парк, погано укомплектований машинами, запасними частинами і пальним, простоював. Весняна посівна компанія, розпочата в кінці березня, тягнулася до початку жнив.

Повоєнний 1947 р. був тяжким для хліборобів Поділля. Багато годувальників пішов із життя. Проти не всі райони спіткало однакове лихо. Південні села потерпіли від посухи більше, ніж північні, тому там голод стяв десять тисяч голів. Цьому сприяла ще одна причина: південні райони знаходилися далі від залізничних шляхів, що з'єднували Вінниччину з західноукраїнськими землями.

Як свідчать архівні документи, трудящі Вінниччини одержали в 1947 р. від своїх західноукраїнських побратимів значну матеріальну допомогу, що обчислювалася сотнями тонн зерна. У західних областях заготовляли хліб і державні уповноважені.