Це (голод) був послідою безтямної політики добування коштів на індустріалізацію, коли доля селян просто не бралася до уваги. Очевидно – голод в Україні виник не внаслідок стихійного лиха, він був організований штучно, деякі райони постраждали більше, деякі менше, все було, але виживали, хто як міг. Комісія (вилучала продукти у людей), деякі брутальними методами. Для “роботи” по селі були мобілізовані партійні активісти. До сіл входили регулярні війська і підрозділи ДПУ, які силою у селян відбирали останнє зерно. Партійні та радянські працівиник, голови колгоспів, які робили спроби перешкодити насильству, за вказівкою Сталіна були репресовані. Така тактика (винагорода від влади за донесення на сусіда за приховання зерна) була, кожнийй хотів донести на сусіда, щоб отримати від рук начальства винагороду. Вони (ті, хто відбирав продукти), мали спеціальні посвідчення. До того, хто не підкорювався владі, застосовували заслання, і їх відповідно висилали з села. Зброї не мали. Люди ніяк не боронилися, не мали сили, напрямік підкорювалися владі. Як влада хотіла, так і чинила з безпомічними селянами.Їжу приховував кожен по-своєму, один в землю закопував, інший в піч, в комори, ховали у покуття, від всіх подалі. Але це і спасало, не надовго, а на деякий час, і приходилося знову голодувати і пухнути з голоду. (Називали тих, хто відбирав продукти) сільські активісти. Приїжджали табунами на підводах по 5-6 чоловік, нишпорили по хатам і дворам… Їжу давали тим, хто пішов працювати в кола жорстокої влади… Забирали зерно, худобу, речі вжитку, і їх залишали жебраками в повному розумінні слова. Під неминучою загрозою внесення до списків розкуркулюваних усі селяни, незалежно від свого маййнового стану повинні були об’єднуватися у комуни…. А сусід на сусіда доносив, що пішов і зірвав на полі декілька колосочків, і вже визивали до сільської ради, попереджували перший раз, а далі вже могли і засудити. Колоски можна було тільки збирати і здавати в колгосп, а не собі, в кожному разі, не в кишеню, бо, імовірно, покарають. Комори дуже добре охоронялися.Бували, вночі (приходили забирати продукти), днем. Збирали вони з селянства продукти по 4-5 разів… В 1933 всі повимирали, діти і дорослі, масова відбувалася смерть. Патронати для сиріт були при сільських радах (незрозуміло), де дітей годували і доглядали, щоб вони вижили. (Не голодували) комірники в колгоспі, голова колгоспу. Вся верхівка села добре себе почувала. Простий люди гинув, а більш сильний трохи виживав. Хто був багатший, помагав голодному, але не завжди таке спостерігалося і відбувалося. Люди працювали на полі дні цілі, висаджували висадки і приховають 2-3 бурячки, а потім йшли додому і забирали їх, і в печі їх диміли і їли…корінь рвали, лободу, кору з дерева їли, собирали, все, що могли, те і робили, вигадували, і що приходилось в їжу потрібляли. Липи суцвіття вживали, гриби сушили, ягоди рвали і їли – все, що під руку попадалося. Лободу і ячмінь, його терли, з молодої кропиви… жолуді з дуба терли, варили, пекли їх, їли так звану лепьошку. Пташині яйця їли, горобині яйця. Бувало, і бусла вбивали і з’їдали, яйця буслині теж їли, черепах їли, ракушек в болоті ловили і м’ясо з них витягували…Людоїдство спостерігалось і набувало значного розмаху. Померлих хоронили і в городі… і на кладовищі теж, якми нікому було копати. Кожен очікував своєї смерті чи сьогодні, чи завтра, ось так і жили. Нічого не платили (за поховання), за спасибі… радянську владу (оповідачка важає винною).

<<<Назад