Тато, щоб прогодувати нас, їздив на заробітки. У хазяйстві ми мали корову, курей і біля хати шматок городу... В 1932 р. почали організовувати колгоспи. Для селян то були страшні часи. По хатах ходили представники сільської ради, уповноважені з району, міліція. Нам вони казали, що шукали зерно, але чогось з хати забирали усе, знаходили чи не знаходили зерно; картоплю, горох – одним словом, все що було їстівного, а те, що з собою забрать не могли, унічтожали, щоб в хаті нічого не осталось. Ми пшеницю закопували, але в селі всі знали як, де заховати зерно, і того часто його знаходили. На початку 33-го року в селах начинався голод. Люди почали вмирати, в основному були діти, а потім слабі і старі люди, потом всі другі. В моїй сім’ї за дві неділі вмерло з голоду аж четверо: троє дітей і моя бабуся. Помню, вона, умираючи, дуже просила скибку хліба або картоплину, але ми не могли їй нічого дати. Померлих ховали без одежі і трун, всіх у общих могилах. Серед літа від голоду злягла наша мама, вона була вкрита пухлинами та водянками, за нею вмерли брат і сестра. Їсти не було, що протопити взимку в хаті - теж не мали чим. З весни по літо в селі вмерло більше 500 чоловік. Пам’ятаю, що у відчаї люди доходили до людоїдства. Наш сусід... зарізав півторарічну доньку, пожарив м’яса, їв сам, та ще і жінку хотів примусити. Жінка (сусіда) попросилась вийти на двір. Василь повірив і випустив її з хати, а та побігла в сільраду, там розповіла про своє горе. З сільради прийшли два чоловіки, забрали Василя і повели у Попільню. Куди вони його відвели, де поділи – і до цього часу нічого не відомо. Помню, що в сусіда, біля нас, жила єврейська родина. Я вночі робила їм шкоду: ходила до них на город і виривала з землі картоплю, яку вони садили. А то ще ходила на колгоспне поле, виривала з землі буряки-висадки, хоч уже знала, що за таке можуть убити, незалежно від віку і обставин. Ще заманювала до хати голодних котів і собак, тут їх сапкою вбивала, пекла на вогнищі, і напівсирими їх їли. Десь у середині літа 33-го року в сільському магазині почали продавати печений хліб. Накинувшись на нього, люди наїдались, того страшного 33-го в нашому селі голод забрав більше половини людей. Це крім тих, яких під час розкуркулення та вивезення в Сибір забрала в смерть... Десь серед літа того ж року додому повернувся наш батько. Він привіз дещо з їжі та одежі, але з нас восьми дітей він застав трьох дітей. Батько не встиг розпитати нас, як ми жили, тому що з сільради прийшли уповноважені і забрали батька. Там його піддали допиту за те, що він утік з колгоспу. За неподання заявки в колгосп обіцяли суд, висилку в Сибір і катування. Я взяла братів і пішла в сільраду просити випустити батька, але його не пускали цілу ніч, випустили ледь живого, всього побитого в крові… Добре, що зараз в нашому селі є пам’ятник оцим замученим.

<<<Назад