Вже в лютому-березні 1932 р. з різних районів Поділля почали поступати тривожні інофрмації про продовольчі труднощі.

На чернівецькій трикотажній фабриці 4 березня три голодні робітники знепритомніли і впали на трансмісію.

Не вистачало хліба залізничникам. Біля хлібних магазинів щоденно шикувалися довгі черги. люди стояли з ранку до вечора і поверталися додому без хліба. Органи ДПУ все частіше повідомляли про нарікання і незадоволення робітників у Вінниці, Кам'янці- Подільському, Могелеві-Подільському та інших містах.

Та ще більш невтішні відомості надходили із сіл. В інформації за 4 квітня говорилось про те, що в області багато людей харчуються лушпайками, половою, різним падлом, що виявлені пухлі, є випадки смерті. В Піщанському районі настрій "пораженческий", хліба в колгоспах немає.

У селах Нерубайка, Лебединка, Острівець та інші Бабанського району раньою весною налічувалося по 30-40 пухлих чоловіків, жінок та дітей. В с. Острівець, як видно із інформаційних повідомлень, щоденно помирало з голоду один-два бідняки. Трупи лежали 6-7 днів, бо не було кому їх ховати.

А тим часом "червона мітла" продовжувала вишукувати, забирати, розкуркулювати. в Тиврівському районі на початку року розпродано 10 господарств за те, що під час сівби хлібороби не дотримувалися агромінімуму. в Іллінецькому районі з 1 січня до 1 червня розпродано 271 господарство хлібоздатчиків.

Тільки за грудень 1931 - лютий 1932 рр. у Козятинському районі забили на м'ясо 1000, у Плисківському - 820, у Погребищенському - 10103, в Уманському - 1250, в Оратівському - 800 коней переробили на ковбасу і відправили в Київ.

З усіх кінців Поділля у квітні приходили повідомлення, що тягова сила в колгоспах перебуває в незадовільному стані. не в кращому становищі знаходилися і люди. Окремі колгоспники навесні почали організовувати громадське харчування. Черпак супу і 200-400 г. хліба видавалися тільки працюючим. Як правило, батьки хліба не їли, а відносили дітям, тому сила вичерпувалась і працездатність падала.

У важких умовах почалась і проводилась весняна сівба 1932 р.

У колгоспі "Колос" Борщівецької сільради 25 квітня понад 25 чоловік вийшли на сівбу і запитали голову колгоспу Гринишина, чи він забезпечить їх в полі харчами. Гринишин грубо відповів: "За їжу не питайте, а працювати потрібно". Майже всі сівачі пішли з колгоспного двору.

В уманському районі, наприклад, незважаючи не героїчні зусилля колгоспників, до 5 травня було засіяно лише 18,8% ранніх ярих культур. Після припинення громадського харчування в колгоспі польові роботи перервались, збільшилась смертність людей.

Сільська інтелігенція поділяла сумну долю свого народу. В особисто тяжке становище потрапили сільські учителі. В Гайсинському районі, наприклад. від 20 квітня до 23 травня хліб видавався учителям всього 8 разів. на перший квартал замість 300 пайків їм виділили тільки 130 - отже, кожен другий працівник народної освіти залишався без харчів.

В травні, повідомляв секретар Калинівського райпарткому, у селах з'явилося багато людей із Погребищенського, Махнівського та інших районів: вони шукали не викопану восени картоплю. Тільки в селі Малий Чернятин їх налічили понад 180 чоловік, в Заливанщинському радгоспі - більше 100.

В Гайсинському. Немирівському районах виявлено канібалізму. В родині вдови Ф. Осадчої 10-річний хлопчик зарізав свого однорічного брата і, як мати прийшла, готувався варити м'ясо, складене в горщик. Людоїдство почалося і в інших селах.

У с. Білопілля Козітинського району міліцеонер Федорищенко відібрав на базарі в однієї жінки якісь продукти. Як видно, такі гріхи за стражем порядку водилися й раніше. жінка закричала, покликала на допомогу. За лічені секунди зібрався натовп. Міліціонера побили і вигнали з базару, а розлючена юрба кинулась на колгоспний двір, захопили комору і через вікна почала викидати печений хліб, що там зберігався. Люди хапали його й відразу з'їдали.

У сутичці, що сталася між селянами і сторожами Білоусівського радгоспу Тульчинського району, на жаль, були жертви. Голодні селяни допалися до кагатів з буряковими висадками і почали розтягувати їх. Охоронець Д. Семер, розганяючи людей, відкрив вогонь з рушниці. Житель с. Калініне Тульчинського району П. Трачик був убитий, а П. Книш тяжко поранений.

Літо не зупинило біди. Відсутність в продуктах харчування тваринних і рослинних білків, жирів, протеїну протягом багатьох місяців підряд призвело до повного виснаження організму. не здатного боротися з інфекцією. У тих хто харчується гичкою, кроповою, падлом, половою, починались болі в животі, потім - криваві поноси, і люди у страшних і великих муках помирали. Дозрівання городини, фруктів не відвернуло поширення голоду, а з початком жнив смертність не припинилась.

В розпал літа, коли почав дозрівати хліб, смертність серед населення збільшилась. це було пов'язано не тільки із повним вичерпанням продовольчих запасів, але й з тим, що зголоднілі люди жадібно накидалися на їжу, зварену із недозрілого зерна, виснажений організм перетравлював її і люди гинули.

Архіви засвідчують, що в українському селі у першій половині 1932 р. існували не просто продовольчі труднощі, як про це говориться в офіційних документах, а лютував справжній голод. Близько третини населення не мали ніяких засобів для існування, майже 10% селян пухли від голоду. Якщо з них тільки 1% загинув, то і тоді життя втратили сотні тисячі подолян.

За попередніми сценаріями вже на початку жнив 1932 р. почалися масові реквізиції зерна, пограбування як колгоспників, так і одноосібників. Бригади, створені сільрадами, кожної ночі по 3-4 рази навідувались до своїх жертв, застосовували найбрутальніші методи викачки хліба. Збіжжя, одержане в колгоспі на трудодні, вирощене на городі, - йшло в загальну хлібопоставку. Під час нічних нальотів починалася стрілянина, в хатах били шибки. грабували населення.

Незважаючи на найжорстокіші заходи. підняти рівень хлібозаготівлі все-таки не вдалося. Все зерно, що зберігалося в колгоспних і селянських коморах, було вивезене.