"Я не забув 1933 р., а 1947 р. тим паче, адже це було не так давно. Кілька разів мені довелося відвідати тоді Західну Україну. Зібралося нас декілька односельчан, одному вирушати в дорогу було небезпечно. За Жмеринкою, на підйомі, поприсідаємо і чекаємо поїзда. Машиністи стишували хід, а люди як зайці, стрибали на приступки, забиралися у вагони, вмощувались на площадках між цистернами і їхали в Тернопільську або Львівську області.

На вокзалах ночувати заборонялося, ніч доводилося пересиджуати в посадці або в полі під скиртою соломи, копицею сіна. Потім, як розвидняється, направлялися у села. Галичани приймали нас по-братськи. вони жили економічно добре. Наші люди допомагали їм в господарстві, за роботу нам платили збіжжям, квасолею.

Додому їхати було ще важче, бо і міліція, і злодії підстерігали людей. То ми, не доїджаючи до Жмеринки, на ходу стрибали із вагонів. І хоч поїздка на підніжках, буферах була ризикованою, небезпечною, люди їхали, бо голод підганяв. Сидітимеш - дуба вріжеш".