"Добре пам'ятаю 1947 р. Нас тоді врятувала Західна Україна, коли б не вона - був би новий 1933 рік.

Мій чоловік прийшов із війни калікою, двоє діток наших померли ще в 1933 р. Чоловік на милицях, а я мотаюсь, бо їсти ж хочеться. Довелося і Західну Україну відвідати. Ото зібралося кілька жінок - в дорогу. Вдома злидні, голод. Біда починалася із Жмеринки. Тут міліція ловила таких, як я, арештовувала і садила в каталажку. Тому люди обминали Жмеринку, як нечисту силу, і йшли пішки до полустанка Сербинівка. Там чіплялись до вагонів і в тамбурах. на площадках, цистернах їхали куди поїзд віз. В Західну Україну брали якусь одежину, частіше порося. Замотаємо ганчіркою, притулиш до грудей, а воно ж, пискля, нагріється, кувікає і рильцем шукає, думає, що біля свині. матері своєї. За порося давали 2 - 3 пуди ячменю, жита, крупи - все брали, бо ж злидні обсіли нас, нічого не мали.

Я була в Тернопільській області. Люди там дуже добрі, співчували нам, розпитували про колгосп. Ми не крились. казали правду... Селяни давали їсти, а то й хлібину сунуть в руки. Важке було життя. і нині бачу, як молода жіночка попала під поїзд, нога відрізана. кров тече, а в руці розірваний вузлик, пшоно сиплеться...

Між станціями Гречани і Жмеринкою було дуже небезпечно. На підйомах засідали бандити і кидали гаки, якими якими стягували не тільки мішки, а й людей.

В нашому селі Головчинцях тоді важко жилося, люди вихудли, пухли, звісно, і вмирали від голоду. В Західній Україні Зустрічала людей не тільки з Поділля, бачила херсонців, навіть з Донбасу здибувала".