Чорною хмарою насувалося на Україну страхітливе лихо. Трактами, широкими і вузькими шляхами, стежками та межами на Поділлі пробирався голод. В селянських засіках. спорожніли до зернини, не було навіть мишей. Люди доїдали картоплю і буряки, гарбузи і кваснину. Останні осінні місяці 1932 р. прозвані народом "гарбузень". Грудень 32-го і січень лютий 33-го дістали назву "пухкутень". Весняні місяці 1933 р. залишилися в пам'яті подолян під назвою "капутень".

Зима

Голод не перебирав, не звертав уваги на соціальну чи національну приналежність, стать чи вік - всіх підряд заганяв у могилу. Голодувало село, голодувало і місто. За даними ДПУ, з 1 січня до 6 березня померло: колгоспників - 10, одноосібників - 16, середняків - 21, куркулів - 5. Це переважно діти і старі люди. Там вживали для харчування падло, з'їли більшість собак, зарізали 70 коней. Отож на протязі перших зимових місяців у Сугаках померло з голоду вже 52 особи.

Подоляни сумно зустрічали новий рік. Та яка могла бути радість, коли смерть ходила від хати до хати слідом за буксирними бригадами, котрі вимагали продрозверстку, хлібозаготівлю.

На Поділлі в січні-лютому люди, знесилені злиднями і знущанням, ходили мовчазні, наче німі. В багатьох опухали ноги, набрякало обличчя, в дітей роздувались животи, повсихали ручки, ніжки ставали тонкі, як патички.

9 лютого у м. Немирів з навколишніх сіл Мухівці, Велика Бушинка, Озеро прийшли юрбою голодні люди. Чи були серед них призвідники - судити важко. Селяни увірвалися на територію спиртзаводу і почали ділити між собою кукурудзу, яку перекурювали там на горілку. Охорона спробувала зупинити їх. Колгоспник з Мухівців Василенко голіруч кинувся на озброєного охоронника, схопив гвинтівку, намагаючись нею оволодіти. Однак, напевно. інший охоронець багнетом вдарив його в спину. Василенка було тяжко поранено. Натовп ще більше розлютився, охорона вже не могла його стримати. Комусь вдалося викликати по телефону із районного відділення міліції озброєний загін, який швидко прибув і розігнав голодний натовп. Василенка відправили до лікарні, а двох інших найбільш активних учасників виступу заарештували. На допиті вони заявили, що голод примусив їх до нападу на спиртзавод і якщо їм не вдалося здійснити своїх намірів, то інші все одно заберуть ту кукурудзу.

Люди щодня приходили до контори колгоспу і вимагали будь-яких продуктів, скаржилися, що вони голодні, просили їсти. Однак колгоспні комори стояли порожні, бо з них вивезли навіть те зерно, яке призначене для посіву.

Архівні документи стверджують, що в кінці лютого голод охопив всю територію Поділля. Не було села, в якому б щоденно не з'являлись все нові випадки опухання і смерті людей.

На території Поділля ще до революції збудовано багато цукроварень. Робітники, які там працювали, мало чим відрізнялись від сільського населення. Взимку вони також відчували великі перебої із постачанням хліба та інших продуктів. Тільки у січні-лютому замість 2282,3 т. їм було відпущено 1239,4 т. борошна, вдвічі менше від норми.

Ціни на продукти харчування з дня на день зростали. У м. Немирові, наприклад пуд борошна продавався за 250 крб., 10 картоплин - за 6 - 8 крб., гуску - за 100 крб., десяток яєць - за 15 крб., 10 цибулин - за 2 крб., склянку пшона - за 2 крб. Грошей в населення не було, бо колгоспникам в 1932 р. ні хліба, ні гроші не видавалися, тому купівельна спроможність і селянина, і робітника була дуже низькою.

Про голод, який щоденно захоплював все нові області та райони, за наказом Сталіна не говорили ні відповідальні працівники, ні засоби масової інформації. Єдине, на що спромігся "вождь", - із середини лютого припинити вилучення зерна, Вінниччині залишив, як цукерок, 9 тис. пудів збіжжя, відібраних у хлібороба після 1 лютого.

Із Тростянецького, Жмеринського, Брацлавського, Барського, Калинівського, Піщанського, Копайгородського, Любарського, Літинського - з усіх районів Поділля чувся єдиний стогін. Тисячі голодних людей блукали селами й містами, шукали їжу. Все частіше переказували вісті про випадки людоїдства. Так, у с. Пеньківка Літинського району селянин-бідняк зарізав своїх двох дітей. На хуторі Дубина Немирівського району одноосібник забив 7-річну дочку, з'їв її м'ясо разом з другою, 9-річною, а через кілька днів забив і другу дочку, м'ясо якої з'їв вдвох із жінкою.

Весна

Керівництво республіканського і обласного рангу намагалося уникнути відповідальності, а тому менше всього розглядали соціально-економічні відносини, що склалися в українському селі. Місцева влада не мала ні права, ні матеріальної бази, щоб хоч чимось допомогти голодному хліборобові. Сталінське керівництво забороняло офіційним особам навіть думати про голод, хоч жили вони серед моря смертей і щоденно дивились їм в очі. Траплялись і такі, які не тільки відмовляли селянам в допомозі, але й ображали їх людську гідність, зневажали виснажених, пухлих, напівмертвих. В травні, в самий пік голодомору, у мальовниче село Паланки Тростянецького району приїхав секретар райкому партії Горохов. До нього звернулися колгоспники. які в цей час проривали буряки, і почали просити допомоги. Горохов цинічно відповів: "Вы лодыри, бездельники, не хотите работать, поэтому пухнете и подыхаете. Лодырям мы помогать не будем, а наоборот - поможем вам подохнуть".

Весна не забарилась. В другій половині Березня пригріло сонечко. В яри і долини поспішали струмки, щодень швидше розтавали сніги, чорні латки накривали поля.

В селянських оселях вичерпувалися останні запаси. Починався страхітливий голод. Люди тепер їли все підряд: викопували коріння, на ліщині і березі зривали бруньки, сушили і товкли в ступні, перемішували із подрібненими жолудями і пекли коржі. Як почала рости трава, споживали й траву. У ставках і річках ловили жаб, рибу, на луках - слимаків, черв'яків, навіть вужів і гадюк.

В надзвичайно тяжке становище потрапили колгоспники-інваліди, навіть ті, хто добросовісно і чесно працював: колгосп не подав їм допомоги.

В м. Бердичеві, за офіційними даними, голодувало весною 2281 чоловік. У тому числі: робітників - 208, ремісників - 492, інвалідів-пенсіонерів - 261, безробітних - 562, декласованої бідноти - 710, інших - 48.

Голодні хлібороби втрачали працездатність, а земля - господаря. За даними на 12 квітня Вінницька область засіяла ранніми зерновими всього лиш 152963 га., або 7% від загального плану. Особливо відстали Тростянецький, Вороновицький. Тиврівський, Немирівський райони. Там план весняної посівної компанії виконувався на 5 - 7%.

Гостра коса голоду найбільше стяла голів весною та влітку. У квітні, як повідомляв секретар Липовецького райкому партії, у с. Лісова Лосіївка щоденно помирало по 30-35 селян. У с. Вахнівка 10 квітня померло 37 чоловік, 50 родин повністю знищила смерть, у с. Зозів Щоденно ховали по 15-20 колгоспників і одноосібників. В травні Вінницький обком партії інформував ЦК про те, що в кінці квітня продовольчі труднощі охопили 33 райони, 385 сіл, 24690 господарств, 103698 чоловік. За даними на 10 травня тільки на 10 районах померло 8985 осіб. В області офіційно зареєстровано 71 випадок людоїдства (у Липовецькому районі - 16, у Немирівському - 9, у Калинівському - 7, у Махнівському - 6) і 9 випадків трупоїдства.

Із пекла, на яке тоді перетворилась вся Україна, важко було вибратися. Приреченому селянину заборонялось виїжджати навіть за межі свого села. Однак в пошуку їжі люди, незважаючи на перестороги, мандрували світ за очі. Тисячі виснажених, пухлих чоловіків, жінок і дітей блукали вулицями міст і сіл, прямували до залізничних вокзалів з надією знайти порятунок. Життя перетворювало трудівника в бродягу.

Літо

18 червня розпочав роботу VI пленум обкому партії. В доповідь секретаря Чернявського відзначалося, що до 15 червня Теплицький район виконав план посівної компанії на 79,7%, Немирівський - на 88%, Брацлавський - на 88,6%. Отже, напередодні жнив посівна компанія продовжувалась.

Голодний організм швидко виснажується. Спочатку в ньому зникають підшкірна клітчатка, м'язи, залишається склет, обтягнутий шкірою. Опухання також спотворює людину. Ноги як валянки, в колінах не згинаються, шкіра вкривається пухирями, вони лопають і з них витікає жовтава клейка рідина, на яку роєм сідають мухи. Пухлому пересуватись важко. Нерідко він падає або лягає там, де звалила втома, і помирає, довго не втрачаючи свідомості.

Природно, люди всіма силами боролися за життя. Одні в пошуках їжі мандрували з північних районів у південні, нерідко потрапляли в прикордонну зону. Там їх арештовували як порушників кордону, частину після детальної перевірки відправляли додому, частину - у в'язницю. Інші прямували на північ, у російські та білоруські села.

Того страхітливого 1933 року легше було перерахувати тих, хто залишився живий, ніж мертвих. Голодомор замордував сотні тисяч людей, затьмарив назавжди дитинство тих, хто його пережив.