«Усім, хто цікавиться, я пояснюю, що це — монумент жертвам контрацепції», — весело перекрикував нудотну музичку «Шансону» жвавий продавець сувенірів, що розклав свої матрьошки, дерев'яні булави і «писанки» на лавці поблизу пам'ятника загиблим у час голодомору. Про голодомор дядечко звідкись чув. Але не дуже-то вірить. Дивлячись на пам'ятник, справді, повірити важко: там не написано, кому він, є тільки ледь помітні дати — щоб їх побачити, треба старанно вдивлятися.

Буває й інакше. Скажімо, на промовистому пам'ятнику жертвам голодомору в Едмонтоні хтось написав «Нацистські брехні!». Юрій Щербак, що був послом України в США, поцікавився, хто міг таке зробити. Виявилося, що це активісти Комуністичної партії в Канаді. «Що ж казати про Україну, де 70 років неправди викривили розуміння дійсності», — каже Юрій Щербак, зазначаючи, що вірить у силу родини і в те, що родина передає правдиву інформацію про те, що було. «У мене зберігається зошит, списаний рукою мого дядька, який описав, як вимирала наша сім'я в Умані, — розповів пан Юрій. — Члени нашої родини померли і в Києві. Мої батьки на той час працювали в Росії, тому й вижили. Росія тоді була відділена від України стіною спецзагонів».

Доктор історичних наук Юрій Шаповал переконаний, що сьогодні дослідникам відомі всі основні механізми творення голоду. «Я проаналізував літературу, яка вже видана, — каже вчений. — Ми знаємо про натуральні штрафи, коли одноосібників, які вже не мали хліба, змушували здавати інші продукти. Ми знаємо про спеціальні рішення, які забороняли селянам торгувати навіть промисловими товарами. Збереглися абсолютно варварські телеграми Молотова, який тоді працював у надзвичайній комісії, він писав, що в такому-то селі торгують сірниками і гасом — треба «припинити це неподобство». Ми знаємо про паспортну систему, яка зробила селян кріпаками. Знаємо про так звані «харчові блокади» країни за допомогою внутрішніх військ на кордонах з Росією, які не дозволяли ввозити продукти в Україну. Ми знаємо, що робив режим, вилучаючи в селян золото. І нарешті, ми сьогодні багато знаємо про реакцію Заходу». Перелік наукових публікацій про голод в Україні налічує понад 6 тисяч позицій, часом це величезні томи. Але здається, що на Заході дотепер ще немає точного уявлення, чим насправді для України був цей голод. Більше того, такого уявлення немає і в Україні, адже масовий читач і глядач ще не отримав доступних популярних видань і фільмів про найбільшу трагедію в історії українського народу.

Планувалося, що ці фільми і книги розроблятиме і поширюватиме спеціально створений центр — Інститут вивчення геноциду української нації. Рік тому, під час відзначення 70-річчя голодомору, було визначене місце неподалік Михайлівського Золотоверхого собору, де мали встановити монумент, і вибрано будинок, у якому після відповідного ремонту мали би розміститися музей і дослідницький інститут. Однак, як кажуть, «а хура й досі там». Прем'єр Янукович, що очолював оргкомітет з відзначення 70-річчя трагедії, це зігнорував. Уже не кажучи про Указ Президента Кучми від 13 березня 2002 року «Про створення літопису народної пам'яті», згідно з яким, мали б проводити організований збір і упорядкування спогадів очевидців про роки голоду.

Місяць тому Київська організація товариства «Меморіал» видала заяву, де вказується, що «дотепер на державному рівні не дано належної оцінки жахливому комуністичному експерименту, що забрав життя мільйонів людей, нехтував елементарними правами людини, відкинув Україну на узбіччя історичного розвитку. Складається враження, що державні структури роблять усе, аби не досліджувати й не оцінювати «совєцьке» минуле». Може, це тому, що пам'ять про голодомор нагадує про «націоналізм»? Історик Юрій Шаповал згадує, що російські дослідники на одній з конференцій пояснили: «В России не поощряется тема голодомора в Украине». Прес-секретар російського посольства сказав дослівно таке: «У нас є своє бачення подій 20—30-х років, не таке трагічне, як це стверджує Київ». Вчений розцінив це як розшифровку Путінської фрази: «Нельзя же быть все время в конфликте с собственной историей».

Утім чи до вподоби самим українцям жити в конфлікті з власною історією, невигаданою, але невідомою, наслідки якої, як привиди, витають над нащадками невизнаних предків? Чи можливе примирення в українському суспільстві, доки нащадки виконавців політики голодомору не попросять пробачення у нащадків жертв? На ці складні запитання спробувала дати відповідь Українська служба Бі-Бі-Сі, видавши унікальний диск, присвячений пам'яті жертв голодомору 1932—1933 років. У аналітичних програмах радіо Бі-Бі-Сі, вміщених на диску, можна почути, що думають історики, політики і очевидці про причини, обставини та наслідки голодомору. Збірка фотографій тих часів допоможе скласти уявлення про візуальний образ трагедії, яка досі впливає на наші вчинки і часто — на наш вибір. Може, усвідомивши це, ми остаточно переконаємося: уроки у велетенському класі «Україна» не бувають для окремо взятих «учнів». Вони стосуються усіх. І найперший iз них — це нерозгадане диво людського життя, яке стає перешкодою для когось тільки тоді, коли його планам «заважає» сама природа.

<<<Назад