"Першим почав здавати батько. Він ледве ходив, бо був дуже виснажений, часто навіть з печі не злазив. Помирав довго. У голодній, холодній хаті ми разом з матір'ю сиділи біля нього мертвого і плакали. Не думали і не гадав батько, що забере з собою багатьох своїх дітей.

Уже весною, коли появилась лобода, липове і вишневе листя, ми принесли із лісу молодих бруньок ліщини, назбирали там равликів, перемішали все і зварили якусь бурду. Та це не рятувало. На початку червня помер брат Гнат. Труну не було з чого робити, тому мама сама положила Гната на ряднину і віднесла його на цвинтар. Разом з нею ми йти не могли. Через кілька днів помер брат Фанас. На наступний день віднесли і його в ряднині. Через два тижні помер півторарічний Тодось.

- Господи милосердний, - бідкалась мати. - Де ж я вам стільки ряднинок наберу?

Дмитро знайшов десь на горищі старий мішок і допоміг мамі віднести і поховати Тодося, в через місяць померла сестра Стефана, якій було дев'ять років...".