Їли полову. В кого корови не було, вимерли геть, у кого була, ті спасалися. В моєму селі була жінка, в якої не було корови, то вона з’їла своїх дітей. Як її звати – не пам’ятаю, а синів мала трьох: Василя, Івана і молодшого, теж не пма’ятаю ім’я. Якось довго не було Василя, її почали питати сусіди: “Де Василь?” Питають, де він, а вона говорила, що поїхав на Донбас; так було і з середнім, згодом не стало і молодшого. Сусіди заявили в сільраду, і як прийшли, відкрили льох, то там три голови синів лежать. М’ясо порубала і поклала в діжку, що хліб пекти… На городі шукали картоплю, прошлогодню, яка перезимувала на полях. Видовбували, клали в коробочки і жарили на кострі млинці. А річка була, то і вода була. Люди вмирали сім’ями, заходили в хату, клали на віз, вивозили з хати і викидували всіх у яму. За кожну людину давали 100 грам горілки. Комнезами, ідоли прокляті, заходили до хати, у кого що бачили – все брали, хату перевертали, з скрині все вимітали. Все спеціально робили. Люди озвіріли. Якось жінка покормила комнезама, а в нього почав живіт боліти. То його забрали разом з мертвими. На кладовище завезли, перекинули наче (незрозуміло), він і не вижив… В 1932-33-му рр. робилася голодовка спеціально, весь хліб витаскали німцям, а він, гад, все одно через вісім років почав воювати. Як були жнива, і жито почало достигати, то з колосків, яке не достигло, варили куліш, і хті їх наївся, той і дуба дав, бо був дуже голодний. В 34-му р. вже почали помалу освоювати своє.

<<<Назад