"Із наближенням весни,- згадує він, - у школу приходило все менше і менше дітей. Під час переклички посали частіше чутися голоси - "помер". Прийма Іван, Пустильник Петро, Лаврега Сашко, Слинько Маланія... Із 30 учнів у групі в кінці травня школу відвідувало 10 - 12 осіб. На парті переді мною сиділа Марія. На уроці української мови вона нараз стрепенулась, видушила із грудей незрозумілий звук, схилилась на парту і померла. Учителька Параска Григорівна заплакала, схопилась за голову і вибігла із класу".