НОВАК СИДІР ЯКИМОВИЧ

Жителя села Черемошне

Погребищенського району

Вінницької області

Жилося нам трошки легше ніж, ніж іншим людям у селі, бо ми жили коло лісу. А в лісі листя, якісь гриби. Шукали всяке коріння і їли кульбабу, рвали листя із липи, акації та інше їстивне листя. У господарстві була корова, яку приховували від людей і влади. У сім'ї було четверо дітей: Сидір 1916 року народження, Олекса 1920 року, Марія 1922 року, Василь 1923 року.

Варили баланду (суп із різного листя - це весною), шукали гнилиці в лісі (дички-груші), збирали гнилу картоплю. Ми вижили. А в селі були страшні випадки. Одна жінка зварила у великому баняку свою дитину, про те її не з'їла бо почули запах інші люди і заявили. Її зразу ж забрали, більше про неї нічого не було чути.

Щодня по селі їздив грабар із грабаркою (так називали того, хто забирав мертвих людей і звозив на кладбище). Йому щодня давали їсти за таку працю. Мертвих скидали у рів і ледь-ледь присипали землею. В одної жінки опухли ноги, вона не могла ходити, грабар і каже: "Мотря, я що за тобою взавтра буду їхати, їду сьогодні. Викинув її на віз, разом з мертвими. Вона трохи вночі відійшла і прилізла додому і пережила голод, лишилась ще живою.

На душі радісно, що нарешті прийшов час правди. Справедливість повинна воскреснути. Спасибі людям, що відкривають заслону. Хоча й старість підійшла, але дуже хочеться ще побачити перед смертю ясне небо і тепле сонце.