Витрясали картоплю, насіння. Витряхали усе. Таким чином, підготували. Ще як настала весна 1933 року, у людей вже нічого не було. Проте десь у когось було. Бо я пас тітчину корову, а вона мені віддавала четвертушку молока, і ми терли липове листя, сушили клівер у мішку і цю потеруху, цю нюхалку засипали в рот і тим молочком запивали. Це так ми значить пасли корови. В цей час вже поїли котів, собак діло дійшло до того що навіть їли людей. Наскільки мені відомо з села Попельня до села Жидовців (тепер Жовтневе) йшла дівчина, її десь на цій дорозі зловили, зробили з неї котлети і в Попельній на станції торгували. То були такі страшні приклади. О це така понімаєш була підготовка.Померло дуже багато людей. Ніхто нікого не проводив на цвинтар, не робили ніяких гробів. Просто була братська могила. Проте померлих людей забирали організовано, так, їздила бригада на підводах і забирала цих людей в братську могилу, а де вже людина була в такому стані, що її не можна було взяти, перевертали воза і вилами накачували у віз. Наприклад у нас була сусідка вона лежала вже, як надута резинова перчатка, а по ній повзало маля, яке ще не вимовляла слово мама, а потім і воно теж там захололо. Я особисто сидів у свого рідного дядька, а він в цей момент перелазив з печі на ліжко і раптом заявляє: "Діти, я вже помираю". І помер з голоду. Проте його ніхто не проводив на цвинтар. Померли в моїй сім'ї: дядько, тітка, Юзя (це дочка). А до нас Павло приходив і просив поїсти. А моя мама молола хрін і з тертого хрону пекла олад"ї у печі на воді. А Павло і каже: "Тетю, дайте мені пару цих пряників. Я з'їм та піду на відродження . Там, кажуть, є якась робота". Але ще були хліба зелені і він пішов на відродження навпростець. На тій стежці присів і більше вже не піднімався. Ще були такі випадки коли людей вдавалося спасати. Так, Антон Савченко живе сьогодні край села у Липках. Його везли цією підводою, яка забирає на цвинтар. Поряд йшла жінка і побачили, що він ніби живий. Вона прислухалася, а він дишіть. Вона випросила його, віддали цього Антона. Його відходили. Антон вижив, виріс, захищав Батьківщину під час війни. А після війни виконував продовольчу програму і на сьогоднішній день сидить край села на лавочці і зустрічає хто йде. Це такі приклади. (Їли) осот, який сходив весною. Хрін їли, а після того любий бур'ян, різні калачики. Липа страдала. Вона дуже рано розвивається і їй обчухрували листячко. Сушили і робили з неї муку. Ходили на став, рвали татарське зілля і рогозу. Там корінь такий, як у кукурудзи, і ми його добивали і молотили на муку. Пекли так звані пряники. Це так робилося в цьому 1933 році. В нас ще корову тоді вкрали. Я не бачив, проте люди розповідали, що біля ставочка (чоловік) розкопував братські могили. Те що доставав, він розкладував у хаті і варив останки м'язів, які були там. Якось виживали з цими бур'янами. Влітку ходив я з сестрою в ліс по щавель. Але ж страшно було людоїдства. Недалеко йти, а ми дрожали. Мені йшов 9 рік, а Філі всього 7 років. А банди на конях в лісі постійно були. Хто його знає, що вони з тобою вирішать, а нерви то дитячі. Тільки помітимо якогось чоловіка, що пішов від річки, а ми полягаємо і перележимо. Понабирали 2 торбинки щавлю і пішли прямо на Скочище. Носили ми щавель на кухню і міняли на кусочки хліба у повара. Оце ми так заробляли. Коли далі пішли колоски. А коли їх збирали копи і оставалися колоски в стерні, то їх не давали збирати. За цим слідкували об"їзчики. Так у Данчихи біля дома був город і садок, які заросли бур'яном бо люди вже там повимирали. Рвали ми той бур'ян і застав нас цей об"єзчик. Захотів я з тією торбинку вбігти, проте він встиг наїхати на мене своїм конем. Батько старався. Він заробляв в гуральні . І іноді приносив кукурудзу. І я цю кукурудзу прятав в снігу. Підсумовуючи все сказано. Хочу додати, що ніяка Москва, ніякий Київ такої вказівки, щоб оце виморить український народ за рахунок голоду не давало. Це все робили безумці на місцях. Це все самодіяльність, яку ніхто не контролював.

<<<Назад