"На фронті чоловіки вмирають швидко. вони воюють х ворогом, їх підтримують почуття товариськості й обов'язку. Тут я бачив людей, котрі вмирали в самотності, повільно, страшно, безглуздо. Їх загнали в кут і залишили здихати від голоду, кожного в своїм домі, політичними рішенням, прийнятим у далекій столиці за круглим столом народ і банкетів. Їм не залишили навіть розради неминучої необхідності того, що відбувається, аби зменшити жах. Найстрашніший вигляд мали маленькі діти з кінцівками, як у скелета, що росли із опухлих, мов кулі, животів. Голод зігнав з їх облич усі сліди дитинства, перетворив їх у замордованих горзулій; лише в очах у них ще зберігалось щось від дитинства. Скрізь ми бачили чоловіків жінок, які лежали долілиць, з опухлими обличчями. роздутими животами і порожніми, без будь-якого виразу, очима".