"Одного весняного дня я ледве придибав із школи. Мати перемтупає із пухлої, як валянок, ноги на ногу; фартухом витирає заплакані очі. "Гані, твоєї сестрички, вже нимає. Филимон відвіз на кладовище", - каже. Незабаром померла і чотирирічна сестра Марія. На цей раз, а вона була четвертим протягом травня мерцем у нашій сім'ї, у хаті засвітили свічку і лампаду. Батько збив труну, дно вистелив сіном, поклав на півголий дитячий труп, перехрестився і накрив газетою. Кришку забив двома цвяхами і сказав:

- Газети, дочко, на тому світі читатимеш. Та не проклинай мене за те, що, мов худобину, виряджаю тебе на той світ. Може, з газети дізнаєшся, як я жив, яка правда в нас була.

Труну поклав на рядно. Батько взяв одні кінці мати - другі, і понесли на цвинтар. Навіть поглядом ніхто не провів ту похорону процесію".