Причини голоду ті, що все забирала влада, урожай був, засухи не було зовсім, з осені все було, а на весну ділось кудись, вивзели. Я була мала, не пам’ятаю, куди його вивезли. Вирощене та що було в полі і в огороді, це робили активісти, ходили з великими штелями, шукали у людей, де заховане, даже з печі витягали, були сім’ї, що ховали у піч в горшках в якихось баняках, то й з печі витягали. Звичайно, були винагороди, то ті, хто ходив і заявляв на сусіда, чи ще ходив і збирав, то вони собі багато приховували для себе, і одержували винагороди від влади мєстної. Ніяких документів ніхто ні в кого не питав, приходили активісти, прийшли з штелями, прийшли до хати, вони не питали абсолютно нічого. В період голодовки ніхто нікого не висилав, люди були змучені, пухлі, голодні, вони залишались вдома в своїх домівках, і вдома вмирали, їх тільки вивозили мертвих на кладовище в безтарці. А висилали і осуджували людей, заарештовували в період колективізаціїм це було в 1929-1930-х рр. Хто не хотів іти у колгосп, всіх заганяли в колгосп, щоб поступали. Хто одказувався, тих узяли і вислали – забрали перш чоловіка-господаря хати, завезли у Кожанку, їх там багато з області. Завезли і помістили в бараках, їх потім через тиждень забрали і їхні сім’ї. Сім’я була в Антона Карловича: жінка і п’ятеро дітей, їх усіх погрузили на підводу, завезли тоже в Кожанку, коли привезли, то там знаходився і господар. Звідти їх тоді погрузили у вагони товарні і вивезли аж на урал. На Уралі остановились вони, але після того і на Уралі його нашли і забрали, завезли ще дальше, не помню куди… і знаходився в тюрмі він уже дожився до того, що не міг не робить там, ні ходить…Чи була зброя, я не пам’ятаю (у тих, хто ходив відбиарти продукти). Та люди не могли боронитись, люди були немочні, змучені, голодні. Це були активісти… приходили по чотири чоловіки, по п’ять. Ховали продукти хто де міг, хто був сильніший, то ховали десь на дворі під покриттям, в коморах викопували ями, ховали у хлівах, де стояла худоба, думали, що там не найдуть, але були такі нишпори, то вони вишукували, я вже говорила. Штелями скрізь протикали кожну дирочку, де міг надіятись, що там щось може бути, знаходили – і все, забрали під чистуМій чоловік працюював у радгоспі, йому було лише 14 років, він геть уже був, ноги попухлі, ну їх трошки там підкормлювали, варили якусь баланду, от шось там трошки хліба давали, таким чином він зміг вижить, а коли уже поспів урожай, нажали пшениці, наварили багато, і вже всі обрадувались, і нагодували всіх, тоді пошти половина люде захворіла всі разом після того голоду, що вони достатньо наїлися того хліба. У голодовку забирали тільки продукти харчування. Одягу, рушників – цього не брали, а забирали все, що можна було використати в їжу: просо, лянку, конопля – насіння, квасолю, горох, пшениця може в кого де була, ячмінь – все підряд, всі продукти харчування.Я тоді в НКВД робила. Якщо людина пішла, на полі знайшла і назбирала колосків, а може, ще (незрозуміло), то її судили, то ї давали по году або по два года. “Закон про 5 колосків” касається 1947 р., здається. Не дозволяли збирати в полі колоски, а за городину не пам’ятаю. Не знаю. Об’єжчики, об’єжчики об’їжджали, бригадір… Не всі люди йшли доборовільно в колгоспи, багато, більш сильніші, середняки називались, мали більше худоби, реманенту, що щось, не хотіли йти, їх насильно заставляли. Наприклад, мого чоловіка, прийшов раз голова сільської ради, сказав, щоб написав заяву і приніс, якщо він не принесе заяву в колгосп, то його заберуть і вишлють. Чоловік написав, потім порвали її, передумали, і знов прийшов до хати, і на цей раз він написав і приніс, а на третій прийшли через тиждень, його забрали, вже згадувала впереді, вивезли в Кожанку, помістили в бараці, а ще через тиждень всю сім’ї вивезли і заслали аж на Урал. Худоби ніхто ніде не ховав, де її можна було сховати від таких шакалів, вони найдуть під землею. Ходили ці активісти дньом, де ж вони його знайдуть. Вдень, скрізь по подвір’ї шукали, в хлівах шукали, в коморі шукали, так що це тільки робили дньом. Раз приходили до хати, приходили і находять вони. Люди почали вмирати в основному квітень-травень, до появи картоплі, появилась картопля, то вже людям стало легше, до цього кормились тільки рослинами, я вже згадувала, якими: і лобода, берізка, акація, рогоза, мерзлу картошку прошлогоднюю збирали. Держава трошки піклувалась. Сироти, напівсироти, в кого великі сім’ї, в нас організували в школі так називаємий лагерь, і нас раз в день кормили, варили тоже якийсь суп і давали по трошки хліба. Звичайно, ми хоть і малі були, нам і роботу давали. Якраз в нас строїлась школа, коло школи дуже багато було мусору, кирпичів, каміння, да ми до обіду приходили збирали оце все виносили, замітали, а потім нас раз кормили, а після корміння трошки з нами вчитель, який керував нами, ходили в ліс, приходили, після того розходились по домам.В голодовку, на мою думку, не голодували активісти, голови колгоспу, ну, члени правління, коли вони збирали… Люди, звичайно, ділилися між собою, особливо родичі, у кого була корова, залишилось молоко, було от в кого може, приховав більше хліба, продуктів харчування, буряки, наприклад, солодкі, було багато, давали своїм родичам, сусідам, буряки жарили на деці у печі, а тоді молоком заливали, це було найкраще блюдо у той час для харчування… Вперше на городі появилася лобода, рвали лободу, берізка, з берізки листя рвали, акація, з акації цвітки рвали, і ці цвітки товкли, в кого було трошки муки, пекли такі такі лепьошки, і цеє з молоком, у кого була корова, дальше рогозу, що росте на воді, крутили ту рогозу, і тоже замішували, і тоже пекли лепьошки до їжі, ягоди уже коли появились у лісі, ті їх уже зеленими з’їли, хто що мкіг, те й їв. Купити в місті можна було, наприклад, оці самі лепьошки з рогози чи з якихось, картопля якась мерзла була, та готовили тоже різні лепьошки, молока можна було купити…В селі мого чоловіка дуже багато вимерло, по його розповідям, більше тисячі, а вб мому селі я таких відомостей не маю…У селі Попільня лююдоїдства не було, а в сусідньому селі Єрчиках Попільнянського райопну був случай, що зарізали свого хлопчика і з’їли, і в селі Ходоркові тоже був случай, що приїхала жінка з дитиною з Києва років шести, і дівчинка побігла гулять, а на краю села жилка сім’я, ніхто не знав, як вони живуть, бо тоді ніхто ні до кого не ходив і не общались, в них тоже була дівчинка, і вона виходила, щоб когось заманити до хати, і от вона зустріла цю городську дівчинку, в неї ще й були й гостинці, шось там в кармані, вона дала їй і повела з собою, привела в хату. Пройшло багато часу. Мати кинулась за дитиною, стала шукать, немає, а хтось із сусідв бачив, як йшла із тої крайньої хати і вела дівчинку за руку, указали матері, туди ж зразу побігли родичі, прибігли, то вже ця дитина була зарізана, і вся складена в баняки, а одежу не справились ще сховати, повісили десь там в комірчині, і найшли цю одежу. Звичайно, заявили в міліцію, тоді приїхала в цю сім’ю, сім’ю забрали…У колгоспах були спеціальні безтарки, як віз дерев’яний, що ними підвозили їжу для худоби, ось на цей безтарці почали їздить по хатах і збирати мертвих, бо дуже багато було померлих, даже були такі случаї, що ще лежить опухший, як колода, проситься, що "Не беріть мене, я ще виживу", це й ж же, що збирав, очевидно, їм платили добре за це, каже: “Я що, за тобою ще другий раз буду приїжджати”, не дивися, брав його, стягував і кидав у безтарку, і привозили на кладовище, на кладовищі викопували яму, і туди їх скидали, хоть хто й живий, там їх і закидали, ніяких горбів не насипали, так що найти ці пам’ятки не можна…В загибелі багатьох людей в період голодовки явважаю наше правітельство на чолі з Йосіфом Ісаріоновичем Сталіним. Приказ був такий, що “Чим більш винищать українців, тим буде (незрозуміло)”, що залишаться, будуть повинуватися всьому… Торгсін: це були такі магазини, куди привозили американські речі, спеціально людям присилали гроші, кажется, долари, і за ці долари можна було щось купить.

<<<Назад