У селі померла більшість людей, особливо багатодітних, тих, хто не міг дістатися до великих міст, і в кого не було що міняти на харчі. Померлих ховали в загальних ровах без трун, і ніхто вже не пам’ятає, де і хто похований. Зерно і інші продукти забирали свої місцеві активісти. Особливо запам’ятався Хтом Кіндерес. Про нього тоді склали вірша: Сидить Хтом за столом Дивиться, що б взяти, Перекинув все верх дномПерескуд загати. Їли, що траплялося: викопували недогнилу торішню картоплю, цвіт липи і акацій, кропиву, лободу, лопухи, кульбабу і інші бур’яни. Мати рятувала нас тим, що ходила у Київ, де міняла, що могла, на харчі. Дуже в моді були доноси, по яким людей обшукували, знущались, тягнули до влади. Іноді селом було страшно пройти тому, що прямо по вулицях лежали і мертві, і опухші напівживі.

<<<Назад