Третяк Надія Іванівна

жителька села Степанки

Погребищенського району

Вінницької області

Батько помер навесні 1933 року. Мати залишилась із двома дітьми: я - 1922 року народження, і сестра Ганя - 1932 року. Хто міг робити, то ходили на роботу. Там давали баланду (суп якийсь) і крихту хліба. Баланду з'їдали, а хліб ховали занести дітям. А моя мама не могла ходити, бо опухли ноги; вона хворіла астмою. Коли помер батько, то в хаті залишилась торбинка пшона і відро картоплі. Картоплю присипали землею, то її не найшли і не забрали. Щодня по селу шастали "трійки" людей від влади і залізними палицями нишпорили по городах, чи не прикопано де зерно або картоплю.

Настала весна, мама відкопала відро з картоплею, бо у мене вже стали пухнути ноги. Картопля була вся мокра. Мама зварила горнятко, а решту поклала на призьбі сушити. Десь моментально прийшли уповноважені. Мама бігом схопила горнятко, сунула мені картошину, схопила сама у рот другу, а третю дала сестричці, якій був один рік, але вона була квола і лежала у колисці. То ми з мамою з'їли бігом свою картоплинку (то у на уже не вирвали), а сестричка не встигла, то Романюк Іван Кирилович (майбутній голова колгоспу, фронтовик - пізніше) вирвав у неї із рук картоплю і розтоптав. А те пшоно, яке було у торбинці, мама заховала у колисці під подушку, то вони знайшли і забрали. Ось таке було страшне горе на Україні. Може б люди і не так бідували, якби не влада, яка робила все, знищити або забрати останні запаси, які лишались у людей.