Трагедія українського голокосту 1932-1933 рр., геноциду, влаштованого українському народу більшовицькою Росією, стала досліджуватися відносно недавно. Майже до самого відродження державної незалежності України у 1991 р. про неї не можна було навіть згадувати, не наражаючись на репресії За незалежності в Україні відбулися принципові зрушення, що засвідчило відзначення 60-ї (1993 р.) та 70-ї (2003 р.) роковин геноциду. Зокрема, з 21 по 30 листопада 2004 р. по всій країні та за її межами були проведені панахиди в церквах, траурні мітинги й зібрання, наукові конференції, виставки тощо. У 2003 р. події 1932-1933 рр. врешті набули досить широкого міжнародного розголосу…

Під час збору матеріалу в поле зору потрапляли свідчення про інші голодомори, тобто 1921 і 1946-1947 рр. Якщо свідків голодомору 1921 р. вже майже не залишилося, то свідків трагедії 1946-1947 рр. відносно багато. Настав час збирати й ці дані, бо свідчать про неї вже люди пенсійного віку, а за якісь 10-15 років будемо мати таку ж ситуацію, як нині під час запису свідків голодомору 1932-1933 рр.: основна їх маса відійде в інший світ або забуде унікальні свідчення, бо старість нерідко сильно руйнує пам'ять.

Тому наше головне завдання зберегти не лише архівні відомості, бо вони лише папір, нам необхідно на весь світ заявити:

Голодомор на Україні — це геноцид, продумана політика радянського керівництва проти українського селянства!

та донести цю думку до молоді.