САЛІЙ ХАРИТИНА ТОДОСІВНА

народилася 1925 року

в селі Гунча
Гайсинського району
Вінницької області.

Мій батько Салій Тодосій Онуфрійович, а мама Салій Ірина Андріївна. 1920 року в них народилася перша дитина, дівчинка. І так моя мама народила чотири дівчинки і одного хлопця, п'ятеро дітей. Усі були живі, здорові, думали жити. Та прийшов тридцять третій рік зі страшним голодом і тяжкою хворобою — тиф. Усі ми, опухлі й голодні, лежали на землі в нашій неопаленій хаті, на соломі, їсти не було нічого, тільки замерзла вода у відрі, і наша мама дула духом на ту воду і напувала найменшу, Ганю, яка лежала в колисці та кричала: їсти! А наша мама опухла, і нічого було в груді виссати, вона напувала Ганю водою, і дитина померла. Наша мама билася як риба об лід, посеред ночі прошкувала через поля і через ліс —15 кілометрів — до села Чечелівки, до своїх батьків, щоб роздобути що-небудь, якусь їжу для нас. Вона приносила редьку, лушпайки з бараболі, буряки і дуже тоненько обрізаний хліб — сухарці, шкірочки. І ми цим годувалися. Солі не було, все несолене їли. Я те життя пам'ятаю як сьогодні, мені тоді пішов сьомий рік. А коли мама вела мене за ручку в ясла, я бачила, як попід тинами валялись опухлі люди і просили їсти, їсти. Я питала маму, чого вони плачуть, мама відказувала: «Хочуть їсточки та й плачуть». Я бачила, як їх ховали, замотували в сяку-таку мішковину, кидали в яму по чотири-п'ять небіжчиків разом і засипали. Тоді ж, у тридцять третьому, помер мій батько, спух голодний і хвороба доконала — тиф. Поховали, через три дні помер мій брат Павло, і ще через тиждень померла Марія, сестричка. І так моя мати всіх поховала, і вже приходила смерть до мене, до сестри і до мами. І тут приїхав наш дід з Чечелівки і забрав нас до себе, я досі пам'ятаю, як ми їхали кіньми на підводі, я сиділа поруч з дідом і кричала: «Хочу їсти, дідуню!»

І так я стала в Чечелівці ходити до школи, один валянок з діда, другий з баби, куфайка — латка на латці. Торба, пошита з мішковини, волоклася по землі, і написано на торбі С.Х.Т., а це означало — Салій Харитина Тодосівна. Ну й посміялися з мене за той напис: «Сало. Хліб. Торба».

Страхіття голоду минули, і вже цвіте першим цвітом юності селянське дівча | Харитна Тодосівна Салій з меншим сином.

У 1941 році, коли мені було п'ятнадцять, прийшли фашисти до нас. Молодь гонили на тяжкі роботи — на будівництво дороги, на кар'єр добувати жорству, з якої прокладали дорогу, оту, що нині пролягає через Умань на Київ, на Одесу й Херсон. Коли ми ввечері приходили з роботи, то наші плечі пашіли од німецьких нагайок. І наші матері клали до плечей компреси, а раненько ми підіймалися і знову бігли на роботу, бо як застануть вдома — дуже били нас німці. У 1942 році, навесні, почули, що поженуть наших солдатів-полонених по дорозі через село Кущинці (це від нас 5 кілометрів), і вони голодні та босі, з ніг іде кров з підошов — від далекого ходу босоніж. І ми сідали й шили які-не-які шапки із самотканих рушників, вони були грубі й міцні, а мама моя наварювала баняки картоплі, буряків, моркви, і ще там що у нас було,— ми усе це забирали в мішки на плечі і несли туди, на ту дорогу, де наші солдатики вмирали. Ми все це розкладали вздовж дороги, самі ховалися в кущі, дивилися, чи все полонені заберуть, що ми їм приносили. Німці зупиняли колону, полонені все забирали, а ми продовжува ли щодосвітка нести і нести. А наостанку ми вже збирали по селу різного харчу і везли підводою і годували наших солдатів. Можливо, хто з ветеранів війни ще живий і пам'ятає це, як ми, молоді дівчата, допомагали їм вижити.

У 1942 році, коли мені виповнилося 14 жовтня шістнадцять років, мене і всіх моїх подруг з нашої вулиці записали до Німеччини. Нас погнали в Гайсин, замкнули в казармах, тих, що були на виїзді до Умані, лежали ми на підлозі голодні, раз на добу нам кидали щось їсти, хто вхопить — той з'їсть. Поривалися тікати, коли вивели до поїзда на станцію Гайсин, по нас стріляли. Пам'ятаю, сніг, хурделиця, світу білого не видно, ми йшли очеплені німцями-автоматниками та собаками. Наші матері умлівали, сходили плачем, а вони, фашисти, пустили в хід автомати. Нас повантажи ли в товарняк, рушили. Почали пісню співати «Бита доріженька, я нею їхала, ой там моя мати ріднесенька за мною плакала...» І таки привезли в Німеччину. Ми втрьох, три дівчини з одної вулиці, попали до хазяїна на фабрику, тут прали, фарбували, прасували одежу, яку привозили із сіл. Ми все це робили, потім готову одежу ванта жили на автомашину, розвозили по селах. Так я відбула три роки, а навесні 1945-го нас визволи ли американці.

Восени приїхала до дому, "відразу послали мене в Гайсин на цукровий завод, тоді завод вимагав від колгоспів допомоги людьми. Я відпрацювала сезон на цукрозаводі, навесні повернулася до сво го колгоспу, стала доглядати 50 телят у парі з одним помічником. Усе робили вручну, мили телят від лишаїв, самі були в лишаях, возили підводою з поля корми для тварин. Самі їм підстилку привозили, самі гнали на водопій. Голод 1947 року застав нас у труді сумлінному. Я спухла, пішла до лісу, назбирала грибів, мама навари ла, я наїлася і отруїлася смертельно. Відвезли в Гайсин до лікарні. Довго боролися лікарі за моє життя, а була я ще молода дівчина. Врятували. Я очутилась, і лікар сказав моїй матері: «В неї виснажений організм і шлунок, треба хоч якийсь куліш варити». Коли мене привезли додому, то у хаті тільки й було що лобода, кропива, листя з липи, усе це ми їли раніше й попухли з голоду. Моя мама пішла до колгоспу просити допомогу — відмовили. Вона прийшла додому й дуже плака ла. Я з хати і на город, а відразу за нашим городом було пшеничне поле. Хліб був уже ско шений, і люди в'язали снопи. Я назбирала колос ків, а коли йшла з поля, підхопила з покосу оберемок соломи з колосками, і лановий мене затримав. Заарештували, відвезли до Гайсина в міліцію. Дали 5 років тюрми, далекого За поляр'я.

В Норильську я трудилася на рудгорі, добувала руду — була прохідником, 25—ЗО метрів під зем лею. Одбула три роки і повернулася додому, під серцем у мене билося маленьке сердечко мого сина. 4 лютого 1951 року народила сина, мати-одиночка, вигодувала, вивчила. Тепер він чесно трудиться, механізатор широкого профілю, має гарну сім'ю — роботящу жінку і троє дітей.

Отакі-то думки викликало в мене запрошення до участі в Книзі-Меморіалі «33-й: голод». Хотіла сказати людям, як жила і що пережила. Тепер я пенсіонерка, ветеран праці, на моїй ветеранській