Голодом хотіли спершу просто «повиховувати». Про це свідчать документи тих часів. Утім люд у більшості виявився настільки «педагогічно запущеним», що влада свідомо пішла на сплановане зменшення кількості «нетямущих». Отож у деяких регіонах населення родючих земель під пильним спостереженням керівників «акції» вимирало цілими селами. Якщо ж хто погоджувався на колгосп — ставлення змінювалося. Таке враження, що своє власне життя люди були вимушені «викупляти» в нових господарів ціною колгоспного рабства.

Ще перед голодом прагнення до колективного господарювання виховували своєрідно. «Викидають із хати, насосом виливають, щоб ішли у колгосп, — згадує відвідини комсомольцями її батьківського дому 78-річна Ганна Бабій з Кіровоградщини. — А мій батько питає: «Що я буду там робить, у тому колгоспі?» — «Будеш попіл молотити». То чоловiк той і помер як попіл, бо заставляв людей попіл молотить». Про те, як «виливали» людей з домівок, розповідає і 75-річна Олександра Бученко: «До вікна під'їжджали трактором чи машиною, встромляли шланг і лили в хату воду. А людям тоді куди? — на дорогу!». У її діда було шістнадцятеро дітей, його вигнали з дому, бо «куркуль» мав молотарку. Дід пішов із торбою жебрати. Хата ж стояла відімкнена, пусткою, з неї все позабирали «у державну скарбницю». За кілька років куркулю-жебракові дозволили знову поселитися у своїй хаті. У ній він і помер.

«До нас приходив начальник, — згадує Ганна Бабій. — Оце прийде — і до батька: «Пиши заяву в колгосп, бо до тебе доходить черга з хати викидать». А батько не хотів, і тільки у хату — зразу на ліжко і: хр-р! хр-р! — наче спить. Мама плаче, просить: «Іване, пиши заяву, бо де я з трьома дітьми подінуся. Прийдуть, викинуть — і ходитимем по вулицях!». Батько погодився. Начальник сам написав заяву, сам подав, вже мама рада, що ми залишилися у хаті, хоч у нас і позабирали багато чого. А мамину сестру двоюрідну з двома дітьми викинули з хати, і вони ходили по вулицях».

Ті, у кого відбувалася «зміна свідомості» на користь колгоспу, могли сподіватися не тільки на залишення їх у власному домі, а й на деяку турботу держави про їхнє здоров'я. «Нам давали баланду і по кусочку хліба, — згадує 80-річна Варвара Сидоренко з Житомирщини, яка малою ходила з матір'ю сапати колгоспну ниву. — То ми баланду з'їдали на полі, а хліб несли додому, бо в мене ще була менша сестра». Давали їсти тільки тим, хто безпосередньо працював у колгоспі. Для малих дітей і стариків «підтримка» не передбачалася. Утім у школах застосовували свої «виховні моменти». Як згадує колишній директор сільської школи на Житомирщині 90-річний Панас Ходак, дітей колгоспників на великій перерві годували юшкою. Тогочасна школярка, нині 80-річна Віра Очеретян з Київщини, чию родину розкуркулили і вигнали з хати, поселилася у старшої, вже заміжньої, сестри в сусідньому селі. У школі тоді дітей поїли чаєм із цукром. Але не всіх: «Тільки тим давали, чиї батьки в колгоспі. А інші стояли осторонь, дивилися і слину ковтали».

«Тим дітям, батьки яких пішли у колгосп, давали в голод по склянці чаю і по шматочку хліба, — розповідає Катерина Ходак, яка в ті часи ходила в початкову школу. — Пізніше почали гріти чай усім, тільки вже за гроші. Зразу склянка чаю була по 8 копійок, а тоді стала по 2 копійки. Серед школярів були такі, батьки яких вважалися біднішими, а насправді були ледачі, нічого не хотіли робить. Таких дітей висували в начальнички, вони вже на уроки не йшли, а нарізали хліб у їдальні, розносили по класах чай. Деяких дітей, кого хотіли, наділяли і двома скибочками. А таким, що звалися «середняки», навіть за гроші не давали хліба». Учителі на це ніяк не реагували і на час «роздачі» навіть не виходили з учительської.

<<<Назад