Селяни знають, що «голод організував Сталін», але кажуть: «Сталін був далеко, а все робили актівісти, свої ж, із нашого села». Активістів було не так і багато проти загальної кількості мешканців. Однак їхнє нахабство шокувало людей, а підтримка жорстокою владою страхала і відбирала бажання протистояти. У пам'яті ще спливали криваві розправи з повстанцями на початку 1920-х (тоді застрелених селян не дозволяли навіть поховати по-людськи). Та ще в кожному жевріло сподівання, що до нього біда не прийде. Це ж сусіда виливають водою, виганяють з домівки — може, є за що? І якщо мовчати, то не зачеплять. Насправді ж зачепили усіх. А коли голод почав відбирати сили і свідомість, об'єднуватися задля того, щоб показати купці активістів, «де раки зимують», було вже пізно.

«У селі створювали бригаду з семи-восьми чоловіків, таких страшних, що, бувало, як побачиш, то тікаєш і ховаєшся, — згадує Катерина Ходак iз Житомирщини. — Вони ходили з довгими залізними штиками, загостреними на кінці, і всюди ними штрикали, шукали, де закопане зерно». У сусідів Катерини Олексіївни в 32-му гарно вродило просо. Вони прикопали неподалік хати кілька дерев'яних діжок iз зерном. Бо треба було годувати чимось узимку п'ятьох дітей і діда з бабою. «А ції ж штрикали, й забрали усе, не зоставили ні грама отим людям, — шкодує бабуся Катерина. — У них нічого більше не було: ні картоплини, ні крупини, і купить не було за що. Баба умерла через місяць, потім дід... Вимерла вся сім'я». Забирали не тільки їжу, а й речі — рушники, постіль, одяг. «Була одна жінка, що у неї в хаті був наче їхній штаб. У ту хату все зносили. Вони повинні були все те віддать у інтернат, куди позвозили дітей, чиї батьки повмирали від голоду. Але ж позабирали собі».

«Тоді й учителів заставляли ходить у бригади, — згадує Панас Ходак. — Голова сільради наказав школярів розпустить, а вчителям іти в бригади. І от приходимо в одну хату, там жінка і троє дітей. Давай шукать у неї хліб. Пішли в комору, у погріб злазили, в хліві поперекидали солому — немає. А я залишався в хаті. Бригадир каже мені: ти молодий, ану вискоч, подивись на печі, може, там щось є. Я вискочив, дивлюсь, а там дві посудини з зерном — глечик і невеличка макітра. Ну як мені як учителю забрати в дітей останній хліб? Я вирішив сказати, що тут нічого нема. І коли я гукнув про це бригадирові й став злазити з печі, у жінки з очей потекли сльози. Я сказав голові сільради, що більше в бригаду не піду. Ми по-дружньому з ним жили, і він погодився. Інші вчителі не мали права відмовити, їх за це звільняли з роботи».

А що ж думала про голод інтелігенція у місті? Може, їх теж «виховували»? 22 листопада 1933 року в тодішній столиці України Харкові резолюцією об'єднаного пленуму ЦК і ЦК КП(б)У головною небезпекою було визнано український націоналізм. І недарма: отой націоналізм, під яким розумілися українська освіта, традиція, старовинна музика і малярство, неабияк перешкоджав встановленню в УРСР однакового з усіма республіками німого тоталітаризму. Особливо заважали носії «націоналізму», без яких маси, мовляв, уже давно забули б про якісь там особливості. За кілька років до цього, коли колективізація тільки-но посунула по Україні, націонал-комуністи не надто переймалися планами Москви щодо селянства, більше турбуючись про індустріальний підйом радянської України. Утім їх турбувало витікання отриманих від колективізації коштів за межі рідного краю. Кандидат історичних наук Геннадій Єфименко наводить листа групи депутатів ХІІІ Всеукраїнського з'їзду Рад у 1931 р. на адресу президії, де наголошувалося: «Тепер ми голодуємо. В ім'я чого? Скажете, соціалізму? Так. Та хіба він повинен будуватися лише в Росії? Чому ж туди відправляється все, що тільки є?». Утім результати голодомору таки повернули українських прихильників комуністичного ладу до тями, хоча й запізно. Все вже було під павутиною тотального обману. Навесні 1933 року з приїздом в Україну Павла Постишева припинилися хлібозаготівлі, а частину викачаного зерна у вигляді «допомоги Москви» повернули селянам. «Провину ж за всі негаразди на селі поклали на «націоналістів» та «націонал-ухильників», що діяли передусім у галузі національно-культурного будівництва і, здавалося б, безпосереднього відношення до сільськогосподарської кампанії не мали, — пише Геннадій Єфименко. — У тогочасній пропаганді часто повторювалася теза про те, що «лише приїзд бригади ЦК ВКП(б) на чолі з тов. Постишевим у 1933 р. призупинив розорення колгоспників». Таким чином у свідомості людей радянська влада «логічним ланцюжком» скріпила поняття «націоналізм» і «голодна смерть».

#### Конфлікт із власною історією

«Усім, хто цікавиться, я пояснюю, що це — монумент жертвам контрацепції», — весело перекрикував нудотну музичку «Шансону» жвавий продавець сувенірів, що розклав свої матрьошки, дерев'яні булави і «писанки» на лавці поблизу пам'ятника загиблим у час голодомору. Про голодомор дядечко звідкись чув. Але не дуже-то вірить. Дивлячись на пам'ятник, справді, повірити важко: там не написано, кому він, є тільки ледь помітні дати — щоб їх побачити, треба старанно вдивлятися.

Буває й інакше. Скажімо, на промовистому пам'ятнику жертвам голодомору в Едмонтоні хтось написав «Нацистські брехні!». Юрій Щербак, що був послом України в США, поцікавився, хто міг таке зробити. Виявилося, що це активісти Комуністичної партії в Канаді. «Що ж казати про Україну, де 70 років неправди викривили розуміння дійсності», — каже Юрій Щербак, зазначаючи, що вірить у силу родини і в те, що родина передає правдиву інформацію про те, що було. «У мене зберігається зошит, списаний рукою мого дядька, який описав, як вимирала наша сім'я в Умані, — розповів пан Юрій. — Члени нашої родини померли і в Києві. Мої батьки на той час працювали в Росії, тому й вижили. Росія тоді була відділена від України стіною спецзагонів».

Доктор історичних наук Юрій Шаповал переконаний, що сьогодні дослідникам відомі всі основні механізми творення голоду. «Я проаналізував літературу, яка вже видана, — каже вчений. — Ми знаємо про натуральні штрафи, коли одноосібників, які вже не мали хліба, змушували здавати інші продукти. Ми знаємо про спеціальні рішення, які забороняли селянам торгувати навіть промисловими товарами. Збереглися абсолютно варварські телеграми Молотова, який тоді працював у надзвичайній комісії, він писав, що в такому-то селі торгують сірниками і гасом — треба «припинити це неподобство». Ми знаємо про паспортну систему, яка зробила селян кріпаками. Знаємо про так звані «харчові блокади» країни за допомогою внутрішніх військ на кордонах з Росією, які не дозволяли ввозити продукти в Україну. Ми знаємо, що робив режим, вилучаючи в селян золото. І нарешті, ми сьогодні багато знаємо про реакцію Заходу». Перелік наукових публікацій про голод в Україні налічує понад 6 тисяч позицій, часом це величезні томи. Але здається, що на Заході дотепер ще немає точного уявлення, чим насправді для України був цей голод. Більше того, такого уявлення немає і в Україні, адже масовий читач і глядач ще не отримав доступних популярних видань і фільмів про найбільшу трагедію в історії українського народу.

Планувалося, що ці фільми і книги розроблятиме і поширюватиме спеціально створений центр — Інститут вивчення геноциду української нації. Рік тому, під час відзначення 70-річчя голодомору, було визначене місце неподалік Михайлівського Золотоверхого собору, де мали встановити монумент, і вибрано будинок, у якому після відповідного ремонту мали би розміститися музей і дослідницький інститут. Однак, як кажуть, «а хура й досі там». Прем'єр Янукович, що очолював оргкомітет з відзначення 70-річчя трагедії, це зігнорував. Уже не кажучи про Указ Президента Кучми від 13 березня 2002 року «Про створення літопису народної пам'яті», згідно з яким, мали б проводити організований збір і упорядкування спогадів очевидців про роки голоду.

Місяць тому Київська організація товариства «Меморіал» видала заяву, де вказується, що «дотепер на державному рівні не дано належної оцінки жахливому комуністичному експерименту, що забрав життя мільйонів людей, нехтував елементарними правами людини, відкинув Україну на узбіччя історичного розвитку. Складається враження, що державні структури роблять усе, аби не досліджувати й не оцінювати «совєцьке» минуле». Може, це тому, що пам'ять про голодомор нагадує про «націоналізм»? Історик Юрій Шаповал згадує, що російські дослідники на одній з конференцій пояснили: «В России не поощряется тема голодомора в Украине». Прес-секретар російського посольства сказав дослівно таке: «У нас є своє бачення подій 20—30-х років, не таке трагічне, як це стверджує Київ». Вчений розцінив це як розшифровку Путінської фрази: «Нельзя же быть все время в конфликте с собственной историей».

Утім чи до вподоби самим українцям жити в конфлікті з власною історією, невигаданою, але невідомою, наслідки якої, як привиди, витають над нащадками невизнаних предків? Чи можливе примирення в українському суспільстві, доки нащадки виконавців політики голодомору не попросять пробачення у нащадків жертв? На ці складні запитання спробувала дати відповідь Українська служба Бі-Бі-Сі, видавши унікальний диск, присвячений пам'яті жертв голодомору 1932—1933 років. У аналітичних програмах радіо Бі-Бі-Сі, вміщених на диску, можна почути, що думають історики, політики і очевидці про причини, обставини та наслідки голодомору. Збірка фотографій тих часів допоможе скласти уявлення про візуальний образ трагедії, яка досі впливає на наші вчинки і часто — на наш вибір. Може, усвідомивши це, ми остаточно переконаємося: уроки у велетенському класі «Україна» не бувають для окремо взятих «учнів». Вони стосуються усіх. І найперший iз них — це нерозгадане диво людського життя, яке стає перешкодою для когось тільки тоді, коли його планам «заважає» сама природа.

<<<Назад