"Ой Господи, краще не згадувати... Наголодувалися... Влітку 1945 р. я повернулася з Німеччини, і там горя сьорбнула доволі, а тут нове лихо - голод. Довелося кроками міряти дорогу до Сербинівки... Поїзд повіз аж за Львів. Не пам'ятаю, як село називалося, де ми зупинилися, по хатах пішли. Люди жили там совісні, сердечні, давали їсти. Саме на якесь свято попали. Чоловіки й жінки гарно одягнуті, а ми у куфайках, кирзяках, із торбами за плечима. Жебраки тай годі. Наші люди залишалися працювати на тиждень - два, а робити ж ми вміємо. Підхарчувалися, заробили трохи зерна - і додому. За порося я виміняла трошки жита, за роботу заплатили ячменем, і привезла. Бувало, трохи зерна здеру на жонрах і крадькома варю. добавлю квасець, гичку - і є борщ. Отак і жили. Якби не галичани, то знов був би 1933 рік".