ШПИЧКА АНАСТАСІЯ МИКИТІВНА

з м. Вінниці,

Розповідь матері

записав син -

Шпичка

Віктор Каленьович

1931 рік. Це було на початку весни, ще були великі сніги на полях. А жили ми на хуторі, кілометр від села. Почув я в школі від старшого за мене учня, що сьогодні до моїх батьків і ще до одного хазяїна прийдуть за коровами. Діждавшись перерви, я побіг додому, через поле, в постоликах. Сніг уже ставав водою, ноги були вище колін у воді. Я бачив, що долиною вже йшла бригада за коровами, нарахував аж 18 чоловік. Прибіг до свого дому, не заходжу в хату, а скоро корову на мотуз, бо бригада була вже дуже близь ко, і повів до лісу. Завів корову в ярок і виглядаю. Частина людей з бригади пішла до нас, а частина до іншого чоловіка, нашого сусіди. В нього забрали корову і повели, а я свою спас. Мені батько говорив, що я усю родину спас від погибелі, голоду, бо було молоко.

1932 рік. Взимку я ходив до школи, а влітку наймався пасти худобу, люди мене і харчували по черзі. Мого брата, 1909 року народження, восени призвали в Червону Армію. Мати готується проводжати сина, назбирали колосків на полях, потерла і зсипала в горщок, поставила в сінях над дверима. А бригада ходить по селу, зайшла й до нас, один чоловік з бригади побачив горщок з пшеницею. Мати каже: «Я хочу змолоти і спекти синові хліба на дорогу, бо йде ж в Армію». А той чоловік говорить: «А хто вам дасть дозвіл, щоб ви змололи, ми ще поглядимо, де ті жорна. Ми ще можемо так зробити, що ваш син і в Армію не піде». Батьки боялися, що не візьмуть в Армію, бо вже наступав голод, говорили синові: може, хоч він спасеться від голоду, бо вже було видно, що буде біда.

Зерно й інші продукти в людей конфіскували, худоби в селі лишилось мало, люди їхали хто куди в пошуку заробітку і харчів, що не дозволялось сільрадою.

1933 рік. Голод. Весною, залишивши школу. знову наймаюся в людей пасти корови, в кого ще залишилась. Дають мені їсти один раз в день, а в полі з іншими пастухами підсмажували на вогні сім'я конопляне, равлики. Тепер живем добре, а молодь не вірить, яка була біда. А голод заставив їсти все — жом, осередки з кукурудзи і соняшника. А як настала весна, їли бурячиння, кропиву, лободу, мерзлу картоплю. Здихали колгоспні коні, їх закопували в землю, поливали гасом, а люди голодні добували ночами, відрубували по куску тієї дохлятини і несли по хатах.

В моїх батьків було семеро дітей. Почали батькові, а потім сестрі пухнути ноги, лице, після чого кожа лопає і тече вода. Коли я пас корови, мій батько все виходив мені назустріч помогти гнати худобу — щоб і йому дали кусочок хліба.

Я з батьком копав город, а мати пішла на ярмарок за 15 км купити щось з харчів. Батько мене посилав: піди подивися, чи немає ще мами, чи не повернулась. Бігав я до хати декілька разів, нарешті діждались мами, купила два великих горшки і кукурудзяних круп чотири стакани. Накришила щавлю, кропиви, додала овечого лою, який позеленів від багаторічного зберігання, поставила в піч до вогню. А горщик тріснув, і все пішло по печі. Прийшов я в хату, а мама вибирає по крупинці і плаче. Вернувся я до батька на город, розказав про це, і батько теж заплакав.

В селі часто я бачив чужих пухлих людей. Ці люди були з Умані, вели за руки дітей своїх, на плечах несли дорогі тернові хустки, різні речі промінювали за жменю борошна, картоплю або буряки. Декотрі залишали своїх дітей під тинами, щоб хто-небудь підібрав і спас їх від голоду. До нас теж у хату пристав хлопчик, йому було 5 років, і ніяк не хтів нікуди йти від нас. Я пам'ятаю, голодні люди звідкілясь здалеку розмістились з діточками на ночівлю під церквою, а ранком там бачили вже померлих батька і маму, а діти маленькі будили їх, думали, що вони заснули. Дітей наші люди забрали по хатах.

Наше село Попова невеличке, хат 230—240 було. Але вмерло з голоду до 100 осіб. А в сусідньому селі Погоріла було до 400 хат, померло до 950 осіб.